ПОДРУЖНЄ ГНІЗДЕЧКО
Кілограм мандарин, будь ласка.
Ось, мадмуазель.
Не мадмуазель - мадам!
- Оцей журнал, будь ласка. - Так.
Який гарний постер Нурієва! Можна мені взяти?
- Звичайно. - Дякую.
- На здоров'я. - Дуже добре.
Чудово. Скільки? - Два франки.
- Дякую. - Спасибі, мадмуазель.
Не мадмуазель - мадам!
Проходь. Ти спритніша за мене.
Привіт. Мені треба бігти. Забув червоний.
Привіт, Антуан. Як справи?
Вони будуть червоними?
Ми робили такий трюк у школі.
Ставили квітку в чорнильницю, поки вона не ставала чорною.
А потім затискали в зошиті. Завжди за це перепадало!
Дивися, вони уже червоніють.
Скоро, це заборонять виливати в каналізацію. Я бачив по телевізору.
- Якого це біса? - Забруднення води і все інше.
Навіть крем для гоління. Тепер усі повинні користуватися електробритвою!
- Поглянь, які вони червоні. - Так швидко!
Все через мій кип'ятильник.
Дивно: завжди є одна, яка не міняє колір.
Так, не зрозуміло чому.
Привіт, Антуане. Продовжуєш свої штучки?
Жинетт, що ти тут робиш? Я не плачу тобі за те, щоб ти дуркувала!
Знаєш, що я зробила? Купила нову піжаму.
Я викинула штани, лишила тільки верх.
Що ти на це скажеш? - Нічого.
Жинетт, то ти сьогодні працюватимеш, га?
Добрий день, мадам.
То квіти вже готові,
і блакитні стали червоними!
Ні, навпаки!
Це стара історія. Я сказав: “Послухайте, мадам Фурньє, будьте чемною.
Моє радіо нікому не заважає“.
А вона відповіла: “То подайте на мене в суд!“
Я плачу податки, а вона що?
Треба було мені з нею судитися!
Але то було 10 років тому. А що я зараз зроблю?
Мені довелося пере...
Жовті стали червоними!
Я от усе на тебе дивлюся. Чого ти не почнеш власну справу?
Антуан, до телефону!
Скоріше!
А, алло, мамо!
Звичайно, я покличу Крістін. Не вішайте слухавку.
Мадам, покличте мою дружину до телефону? Дзвонить її мати.
Алло, мамо?
Я тебе не чую. - Все через сміттєві баки.
Сьогодні увечері?
Ні, я не думаю, що Антуан зайнятий.
Нам щось принести?
Питаю: нам щось принести?
Дуже добре. Тоді о 8:30.
До вечора.
Мама запросила нас на вечерю о 8:15.
- Я зачиню магазин і зразу ж піднімуся. - Добре.
Привіт, Жинетт.
Я тебе хочу і я тебе матиму!
Крістофе, ти мені не допоможеш?
Біжу, любий.
Я майже готова.
Я вже йду.
Та за ним годинник можна звіряти. Зараз 7:15!
Він оперний співак. Завжди виходить як по сигналу!
Ти мав би знати, вони живуть поряд із вами. - Так, наші сусіди.
Він дуже пунктуальний
і завжди лютує через свою дружину.
Вона така, як твої квіти: трохи червоного тут, трохи синього там.
Антуане, дивися!
Крістін, ти не принесеш вина із погреба?
Персонал хотів працювати!
Антуане, іди допоможи мені.
Ходи, Антуане.
Ти мені можеш дістати ту пляшку?
Гей!
Друзі сенатора сказали йому, що його Мерседес не вписується в політику партії,
тому він купив собі Сітроен, а мені дістався Мерседес,
який я продав за добрі гроші.
- Я бачу у вас є стриглії. - Що?
Люди плутають їх з убігліями. (Стриглії, убіглії - вигадані слова)
Мені дала сусідка. Я допомогла їй пофарбувати горище.
Справді?
Я думав, це ви їх принесли
на День матері.
День матері? Вибач. Я зовсім забула.
Так чи інакше, день матері вигадали нацисти. (це не зовсім правда)
- Справді? - Під час війни німці...
Вони добре збереглися. Я поклала аспірин у воду.
Ви поклали аспірин у воду?
Це нісенітниця. Треба було підрізати кінчики.
Я їх підрізаю щоранку.
А потім знову ставите у воду? Від цього мало користі.
Треба підрізати стебла прямо у воді.
У стебло не потрапляє повітря, вода втягується і йде до квітки.
- Цього вас навчила та японська спеціалістка? - Так.
Японці знають про квіти все.
Квіткове мистецтво.
Мій суп?
- Мені не дісталося супу! - Вибач!
До речі, я говорив із сенатором.
Його зацікавила твоя ідея квіткового кіоску із самообслуговуванням.
Можливо, він захоче вкласти гроші.
Я втратив до цього інтерес. Я трохи подумав і...
Забагато викидатиметься, так?
Може спрацювати біля цвинтаря,
де можна буде робити вінки з того, що залишиться.
Я думаю про щось набагато цікавіше.
Хочу отримати абсолютний червоний.
Скажу сенатору, нехай забуде про кіоск самообслуговування.
Так чи інакше, він обіцяв, що через три тижні у вас буде телефон.
Чудово! Учні тепер дзвонитимуть мені додому.
Тобі перекувазали про маленьку Маріанн?
Так. У неї скасувався візит до стоматолога, тому вона прийшла на урок.
Хто ця “маленька Маріанн“?
Маленька віртуозка, що грає краще, ніж ти?
Ти перебільшуєш!
Вона талановита, але її мати завжди забуває платити за уроки,
а я не насмілююся нагадати.
- Скажи мені. Я нагадаю, без проблем! - Ти ж у дворі.
Байдуже. Я спіймаю її, коли вона спуститься.
Діти, у мене чудова ідея.
Якщо мати забуде заплатити, нехай іде. Не кажи нічого!
Як тільки вона вийде, ти гратимеш домовлену мелодію,
так Антуан знатиме, що вона вже спускається.
Гарна думка! Але що ж мені грати?
- Міст через річку Квай. - Ні, це надто очевидно.
Щось жваве.
- Осіннє листя. - Надто повільно.
Кармен!
- Пісню коштовностей. - Ні, ніхто її не знає.
Думай!
- Марсельєзу. - Звичайно! Саме так!
Це класика. Ніхто нічого не запідозрить.
Чекайте! Ні! Не можна.
- Чому? - Не можна грати Марсельєзу.
- Скрипка Крістін не винесе цього. - Про що ти?
Не можна грати державний гімн всує!
Я увімкну світло.
Щось у цьому хлопцеві зловіще.
Ти не питала у мадам Мартін, хто він і звідки?
Вона не знає. Він суборендар.
Жодного гостя чи листа за три місяці.
Бачиш ці великі, волохаті руки
з тонкими
потворними пальцями?
Він виходить уночі хапати жінок за ноги!
Припини!
Ой, забув вимкнути світло!
- Не дивися. - Ні, я читаю.
Голі чоловіки відразливі.
Якби я був жінкою, я цього не міг би терпіти. Голі чоловіки огидні.
- Не всі. - Так, всі.
- Усі, крім одного. - Ах, маєш рацію!
Усі, крім одного.
Це ще що за клоун?
Нурієв, великий танцюрист. Мені здається, він дуже гарний.
Це мені дав продавець газет.
Мої бідні груди. Якщо у мене буде дитина, я не годуватиму її груддю.
Ну, не дивися на мене. Їй доведеться самій боротися за цицьку.
- Дай гляну. - Припини!
Давай, покажи мені. Що з твоїми грудьми не так?
Вони не однакові!
Ти божевільний.
Одна більше за іншу.
- Це неправда. - Боюся, що це так.
- У всіх так! - Неправда.
Можеш дати їм імена, щоб відрізняти.
Лорель і Арді, наприклад. - Припини!
Ні, я серйозно.
А може, краще Дон Кіхот,
а цей маленький товстун буде Санчо Панса.
Антуане, не смішно. Спокійної ночі!
Немає нічого краще за тепле, зручне ліжко уночі...
Антуане, прокидайся. Скоро прийде учениця.
П'ять овець, чотири вівці, три... дві... одна... нуль овець!
Здрастуй, Маріанн. Мадам.
Моя дружина підійде за хвилинку.
Прийшла твоя учениця.
Я вас залишаю.
Будь ласка, заходьте. Вибачте, що я затрималася.
Ти займалася, Маріанн? - Так.
Ти працювала над гамами і состенуто?
- Вона щодня займалася по годині. - Дуже добре.
Почнемо із цієї п'єси, добре?
Зверни увагу на початок.
РЕМОНТНИЙ СЕРВІС
Як справи, Дуанелю?
Є хто?
Консьєржка?
Вибачте. Не скажете мені...
Дуанелю! - Привіт. Як справи?
Як завжди. А що з квітами?
Я їх фарбую.
Ти почав власну справу?
Ні, працюю на магазин на розі.
Схоже, що важка робота.
Мій дід завжди казав: “Коли ледачий береться до справи, стережись!“
Ти не женився? - Женився. Тут і живу.
Чуєш скрипку? То моя дружина. Дає уроки музики.
Музикантка, ага?
Ти завжди любив музику... і гарних буржуазних дівчат!
Я ніколи на це так не дивився.
Я не закохуюся у дівчину... Я закохуюся в усю сім'ю.
Її матір, батька. Мені подобаються дівчата з хорошими батьками.
Мені подобаються батьки, тільки не мої!
- Гей, ти. - Чого він хоче?
- То твій драндулет припаркований? - Ага. А що?
- Там не можна паркуватися. - Чого?
Я вже виписав тобі один штраф. Хочеш іще один?
Давай! Чого розмінюватися на дрібниці!
Мені треба поремонтувати телевізор. Дедуа, знаєш такого?
Мсьє Дебуа? Він живе там.
Дивно.
- Може, вийшов у магазин. - Я б здивувася.
Він 25 років не виходив. Щось на зразок добровільного ув'язнення.
Каже, що не вийде, поки маршал як-там-його...
- Маршал Жуен? - Ні, до нього.
Той, який керував у Франції під час війни.
- Ах, маршал Петен. - Саме цей.
Він не вийде, поки того дядька не поховають у Вердені.
Чого він хоче?
Цей чоловік прийшов ремонтувати ваш телевізор.
Якраз вчасно! Піднімайся і роби швидше.
Притримай коней. Іду!
- Як Жосіан? - Яка Жосіан?
А ти з нею не одружився?
Ні, вона пішла, захотілося заміж за астронавта!
Схоже, ці хлопці заробляють пристойно, і їх ніколи не буває вдома!
Вона живе по-модньому на Авеню Фош.
Він женився, бо вона залетіла,
а я думаю, що вона нарошне так.
Вибач. Зараз повернуся.
У неї справді виходить!
Завдяки мадам Дуанель. Вона чудовий учитель.
Іноді я й не розберу, хто грає: Маріанн чи моя дружина.
Скоро ти даватимеш уроки мадам Дуанель, а вона тобі платитиме, щоб навчитись.
Ой, я забула заплатити вашій дружині!
- Не хвилюйтеся через це. - Будь ласка. Я й за минулий раз винна.
- Можете не спішити. - Це за два уроки.
Дякую. До побачення.
- Що це, Дуанелю? - Драбина для бібліотеки.
- Можеш позичити мені 30 франків? - Звичайно.
- Важка? - Не дуже.
Ну, тоді бувай.
Дякую. - Побачимося.
Що ти там робиш?
- Граю гами. - А ти не можеш грати гами внизу?
Я борюся зі страхом сцени. На останньому концерті я запанікувала.
Я думаю, що це через оркестрову яму.
Тому це, мабуть, страх висоти. Я намагаюся його долати.
Гей, що ти робиш? - Дещо думаю.
Та ясно! Допоможи спуститися.
Чекай. Заплющ очі й не рухайся.
- Знаю я твої фокуси! - Це не те, що ти думаєш.
Заплющ очі. Я тебе не чіпатиму.
- Клянешся? - Чесне скаутське.
- Ти не був скаутом. - Ясно, що не був!
Не розплющуй очі.
Вони заплющені?
Тепер можеш розплющувати.
- Що це? - Драбина для бібліотеки.
Я завжди хотів таку. - Але ж у нас немає бібліотеки.
З чогось треба починати.
У мене теж для тебе сюрприз.
Заходив сенатор. Тепер у нас є телефончик.
Непогано, га? - Звичайно.
Я обіцяла Люсьєну, що ти напишеш сенатору листа подяки.
Спочатку перевіримо, як це працює.
Який номер точного часу? - Одеон 84-00.
Лікарня Кошен? Вибачте, помилився номером.
Я хотів взнати час, а додзвонився в лікарню!
Тоді подзвони в лікарню, і, може, взнаєш час.
Як справи з листом?
- Майже завершив. - Можна мені почитати?
“Дорогий сенаторе, дякую вам, що я отримав за тиждень те,
що звичайний француз чекає роками“.
Ти здурів. Не можна такого посилати!
- Це правда, хіба ні? - Антуане, послухай!
Люсьєн попоморочився. Сенатор - один із його клієнтів.
Я пишу як думаю. Якщо не подобається, пиши сама.
Напишу! Ти егоїст.
Усі повинні ТОБІ допомагати, а не навпаки.
Я нічого не просив.
Я ніколи не хотів клятої штуки.
Знаю. Але ж як добре. Нам можуть подзвонити друзі, або ми подзвонимо, коли нам стане нудно.
Нудно? Я не знаю, що таке нудьга!
Я чув, що про неї говорять, але я не знаю, що це.
Завжди є чим зайнятися: порозрізати сторінки книжки,
розгадати кросворд, робити нотатки.
Хотів би я, щоб у добі було 30 годин, бо мені ніколи не буває нудно!
Не можу дочекатися, поки постарію, щоб мені вистачало 5 годин сну!
Навіщо я взагалі це тобі пояснюю? Я пішов у туалет.
Ти у школу, Крістоф? Сьогодні немає страйку?
Привіт, Марселю. Рано піднявся, га?
- Щось сьогодні прохолодно. - Треба тобі дати ключі.
Щось ти не дуже кмітливий. Вони тут!
Допоможи мені.
Скоріше, Марселю!
- Ці баки тихіші? - Так. Нова марка.
- У них є коліщата? - Ні.
Зате вони не шумлять.
Щось ти виглядаєш нервовим, Антуане.
Випробовую новий винахід.
Якщо спрацює, я матиму Абсолютний Червоний.
Якщо ні, шукатиму нову роботу.
Я перевіряла наш гороскоп. Він дуже сприятливий.
Тебе й мене чекають великі справи попереду!
Мабуть, забагато. Як думаєш?
Не схоже на червоний, га?
Краще починай читати оголошення про роботу.
Велика американська гідравлічна компанія, що нещодавно відкрила представництво в Парижі,
шукає амбіційного, динамічного молодого чоловіка зі знанням англійської.
“Шановний мсьє, дозвольте відрекомендувати сина мого доброго друга Бомеля.
Цей молодий чоловік відзначився у бой-скаутах,
потім став одним із "Юних патріотів".
Він взірцевий молодий француз,
який добре володіє мовою Шекспіра.
Його динамічна енергія принесе багато користі
такій чудовій американській компанії, як ваша".
Вибачте, мадмуазель.
У мене зустріч із управляючим. Ви б не були такі ласкаві передати цього листа?
- Звичайно. - Дякую.
Менеджер вас чекає. Будь ласка, ідіть за мною.
Одну хвилиночку.
Скажи мсьє Максу, що кандидат прибув. - Привітайся спочатку.
Доброго ранку. Тепер ворушись!
- Та ти апетитно виглядаєш! - Руки геть!
Так, він тут. Дуже добре.
Краще стережися. Я голодний!
Якби у мене були груди, я пестив би себе весь день.
Цей лист дуже улесливий.
- Добре говорите англійською? - Трохи говорю.
Ви читаєте краще, ніж говорите.
Проблема наших працівників - це транспорт. У вас є машина?
Я не можу дати вам високу посаду,
але дам вам шанс. Працюватимете з моделями.
Ми зробили модель бухти
із портами.
Ви маневруватимете кораблями.
Подобається робота?
Ну, побачите. Моїм працівникам тут так подобається,
що вони не хочуть лишатися вдома у неділю!
Ось порт за задумом розробників.
Проблема в тому, що бухта замулюється.
Ми збудували дамбу.
Ну, все збудовано зменшеним у багато разів.
Твоє завдання - керувати з пульта кораблями.
Натискаєш кнопку - і вони рушають.
“Подобається робота?
Ну, побачите. Моїм працівникам тут так подобається,
що вони не хочуть лишатися вдома у неділю!“
Він каже цю фразу усім новим працівникам.
Які нахаби... писати таке в газетах!
Це про зустріч оптовиків у Брюселі. Послухай.
“Зустріч завершилася о 20.00
Повернувшись у свій номер, кожен делегат виявив там хтиву дівулю“.
- Такого не може бути. - Клянуся. Послухай.
Подумати тільки... у Le Monde!
“Повернувшись у номер, кожен делегат виявив там хтиву дівулю“.
- Я тобі не вірю. - Читай сама.
“Повернувшись у номер, кожен делегат виявив там...
щедру гостинність“. От брехло!
Вимикаємо світло.
- Ти мені повірила, так? - Так.
Нагадай, щоб я тобі дещо сказав завтра.
- Що? - Я скажу тобі завтра.
- Чому не зараз? - Ти не заснеш.
Я купила. Хвилиночку.
Нова марка.
Чудово!
Я знаю того хлопа!
Він мені винен гроші. Сховай мене! Не хочу його бентежити.
Гей, Дуанелю.
Як справи? - Привіт.
- Я винен тобі 30 франків, так? - Ну, так...
Позич мені ще 20, і я віддам тобі зразу всі 50.
Як справи? - Добре.
- Побачимося. - Дякую.
- Можеш лишити мене тут. - Тут?
Ти не взяла скрипку. - А я прийшла не на урок.
- Куди ти ідеш? - А ти завжди кажеш мені, куди ти ідеш?
Побачимося увечері.
КРАВЕЦЬ - ГІНЕКОЛОГ - НОТАРІУС
ПРИРОДНІ ПОЛОГИ
Зосередьтеся на переймах.
Коротке швидке дихання. Продовжуйте!
Зверніть увагу на дихання...
Дуже добре. Продовжуйте...
Залишайтеся розслабленою. Дуже добре...
Мадам Дуанель, у мене є для вас дещо.
Рекламка для майбутніх мам.
- Привіт, Сезарен. - Мсьє і мадам Дуанель.
Схоже, мадам Дуанель вкусив великий комар!
То був не комар!
Стережися. Іде душогуб!
Якийсь зловіщий у нього вигляд.
Іду, любий.
Давай допоможу.
Дуже дякую.
Уже скоро, так? Тобі так пощастило!
Ні, мсьє Дуанеля немає.
Чекай! Не вішай слухавку.
Це лікарня? Ні, але я можу йому переказати.
Хлопчик чи дівчинка?
Мсьє Макс, судно треба перемістити трохи далі.
Поклич Антуана.
Хлопчик!
Вітання, Антуане!
Прекрасний хлопчик. Під знаком Водолія.
Я б сказав, він в обіймах Морфея!
- Повечеряєш із нами? - Ні, я побуду з Крістін.
Тоді йди. Вона чекає.
Він міг би купити їй квіти.
Він прибіг з роботи.
У нього не було часу.
Пора купити їм сусідню квартиру.
Вони знесуть стіну. Було б чудово.
Обережно! Підтримуй голівку.
Прекрасна дитина!
Я знав, що він буде чудовим, але не знав, що аж настільки.
Він стане тим, ким я ніколи не став, - відомим письменником.
Віктор Гюго або ніхто!
Те, що Наполеон здобув мечем,
ти здобудеш пером.
Ти бачила, як він посміхнувся, коли я його взяв?
Ти божевільний. Діти до трьох тижнів не посміхаються.
Ну, а він мені посміхнувся.
Мадам, не бажаєте сфотографуватися?
Ні, я стомлена. Іншим разом.
Ну, я не стомлений. Кличте фотографа.
Я хотіла б побути сама.
Ти можеш повечеряти з моїми батьками.
Вони мене кликали, але я сказав, що лишуся з тобою.
Я можу тобі щось розказати, або послухаємо радіо.
Іди геть!
- Добре. - Будь ласка.
Дуже добре.
До завтра.
У таку ніч я не хочу, щоб ти лишалася сама.
Дитину я виношувала сама.
Жак!
Як справи? - Добре.
Чудова новина! Я батько!
- Нічого собі! - У мене син народився!
- Ти, мабуть, щасливий. - Неймовірно.
- Я тобі винен 50 франків, так? - Так.
Позичиш мені ще 50? Я поверну тобі усе разом.
Звичайно, з радістю.
- Ти, мабуть, по-справжньому щасливий! - Авжеж, ще й як!
До зустрічі.
Покличте, будь ласка, Жана.
Ах, алло, мадам Юсташ. Можна мені поговорити з Жаном?
Будь ласка, перекажіть йому, що Антуан Дуанель - тато.
Скажіть йому, що в Антуана Дуанеля народився хлопчик.
Дякую. Не забудьте переказати.
До побачення.
Завтра треба буде зайти в мерію і зареєструвати його.
Як назвемо? Я хотіла б Гілен.
Гілен - якесь снобське ім'я,
ніби він носить оксамитові панталони.
Ну, тоді придумай щось краще.
Я хотів би Альфонс.
Селюцьке ім'я.
До того ж, мого дядька звуть Гілен.
Крістін Дарбон Дуанель.
Яке ім'я ви вибрали?
- Ну, як усе пройшло? Хлопчик? - Так.
Як усе пройшло?
Спочатку було важкувато, але зараз їй краще.
Вітаю!
- Антуане, допоможи мені. - Я такий щасливий.
Твоя дружина буде в лікарні тиждень?
Так.
А тобі не сумно в ліжку... уночі... геть самому?
Ні, якраз добре.
- Хіба ж він не милий? - Так, такий рожевенький, такі рученьки.
Вітання з щасливою подією!
Краще стережіться його, зараз стільки дітей викрадають.
- Душогуб! - То ти теж його душогубом називаєш?
Припини витріщатися!
Вона має рацію. Всі всередину. Я пригощаю.
Ти платиш? Тоді це справді щаслива подія!
Налити усім - навіть тобі!
Усе гаразд?
Ось!
Для цього треба бути в формі!
Фантастично!
Подобається?
Це буде наша кімната.
Ніякого шуму з вулиці.
Я можу помахати рукою з вікна нашої кімнати.
Дитяча буде там.
Подобається?
Чудово!
Проходь.
Ну, досить. Мені треба готувати вечерю.
До побачення.
- Я все бачила. - Що?
- Я не сліпа. Вона тобі подобається. - Хто?
Сілвана! Вона тобі подобається!
Гарненька італійка з великими грудьми і соковитими губами.
Виродок!
Пам'ятаєш наш перший поцілунок?
Я була приголомшена. Не могла поворухнутися.
Що? Це ж ти почала!
- Ти щось плутаєш. - Ні, я добре пам'ятаю.
Таксі зупинилося, і я нахилився,
щоб поцілувати тебе в щічку на прощання.
А тоді я побачив, як ти розтулила губи.
“Вона хоче, щоб я її поцілував!“
У тебе галюцинації.
Я не кажу, що мені не сподобалося, я кажу, що ти зробила перший крок.
Це ти так думаєш!
Ти мене захотів, і я пішла назустріч.
Ні, я прекрасно пам'ятаю, як усе було.
Ти відкинула голову, заплющила очі,
трохи розтулила губи, ось так.
Ти про це думала. - Про що?
Про те, що ми колись поцілуємося.
Ну, звичайно. Усі дівчата про це думають.
“Усі дівчата про це думають”. Отже, ти це визнаєш?
Я прийшла по Гілена.
Він добре поводився. Не плакав.
Скоро я знову зможу давати уроки вдома.
Привіт, малюк.
Вам лист. Де ж я його поклала?
Якась декларація. А ви назвали дитину Альфонсом?
- Альфонсом? - Так. Подивіться.
Це справа рук Антуана, це йому просто так не минеться.
Він знав, що я не хочу цього імені, але вирішив, що останнє слово за ним.
Ох, я б її...
Альфонс буде великим письменником.
Знаєш що? Я сам вчитиму Альфонса.
Він ніколи не ходитиме в школу. Так він знатиме те, що дійсно потрібно.
Це ми ще побачимо. Іди, мій маленький Гілен.
Яка гарненька попа.
Як у мами!
Дивися на свого татка.
От він збирається у туалет.
Як у арктичну експедицію.
Ліхтарик...
книжка...
О, сторінки ще не розрізані.
Ніж... а що ж він іще шукає?
Газета.
- Ти не ходив у магазин? - Який магазин?
- Я залишала список на столі. - Не бачив я ніякого списку.
Немає чого їсти.
- Нічого їсти? - Нічого, треба було купити.
Попроси, нехай прийде мадам Мартін, а ми з тобою кудись сходимо.
- Її немає вдома. - А що в нас є в холодильнику?
Дитяче харчування Альфонса.
Добре. З'їмо його.
Ти так думаєш? А якщо він прокинеться?
Ти ж знаєш, він не прокинеться.
Купимо йому завтра. Давай поїмо.
Сьогодні пряма трансляція з Марієнбада...
Антуане, дивися. Наш сусід - душогуб!
- Ти знав, що він актор? - Ні. Він що, співає?
Ні, він пародіює.
Ти зберіг стару мою фотографію.
Він непоганий!
Він чудовий!
Може, це було у Карлсбаді, а не в Марієнбаді.
Знову я проходжу вітальнями,
довгими коридорами, розкішними, похмурими.
Але я не примара.
Я жінка,
тобто цілком протилежне.
Ти кажеш, я виняткова.
Маєш рацію. Так і є.
Ми бачили вас учора по телевізору!
Ви були чудові!
Що ж ви не признавались!
Ви ніколи нам не говорили, що ви актор. - Я одразу його упізнав!
Привіт, Дуанелю. Бачу, у тебе справи йдуть добре.
НАСТУПНОГО РАНКУ
Пам'ятаєте мене? Я працюю у гідравлічній компанії.
- Я вам дещо приніс. - Заходьте.
Ви бачили, що я його загубила?
Так, я бачив, як він упав у воду.
Я дуже здивувався, що ви промовчали.
Американський джентльмен сказав мені, що модель дуже тендітна.
Шкода було, що втратила браслет, але не хотіла турбувати вас.
- Я подумав, що ви хотіли б його повернути. - Дуже дякую.
Заходьте.
Мадмуазель Макі, моя подруга і сусідка.
Не присядете?
Дякую, але мені справді треба йти.
- Ми саме пили чай. - Боюся, мені треба йти.
Дуже шкода.
- Ну... - Я вас проведу.
До побачення.
Привіт, Антуане.
Нечасто ми тебе бачимо, відколи ти змінив роботу.
Працюєш тепер на американців, га? Вони тобі в доларах платять?
Так, але найкраще те, що у мене є час на роздуми.
- Бо я пишу роман. - Ні чорта собі!
Не кажи моїй дружині. Я пишу ночами, коли вона спить.
То ти романіст, як Бодлер.
Ти знаєш, що він теж починав із квітів?
- Бодлер не був романістом. - А як же "Квіти зла"?
- Це поезія. - Слухай, мені краще знати.
Я тільки що читав про нього статтю. Ти знав, що він син священика?
Його батько був висвяченим священиком,
і потім працював репетитором
у сім'ї Шуазель-Прален.
Так про що твій роман?
Ну, знаєш: життя взагалі, мою юність,
рух від особистого до універсального.
Сподіваюся, мені дістанеться примірник з автографом.
Звичайно. “Для Сезарена“.
- А яка назва? - Я ще не придумав.
О, це неважко.
У твоєму романі співають? - Ні.
- Танцюють? - Ні.
Тоді назви її “Без пісень і танців“!
Непогано, га?
Ну, скоро побачимося.
Чого ви хочете? Ми зачинені.
Що ви шукаєте?
Бійки.
Добре, послухайте.
Поводьтеся чемно. Тут усі друзі, ясно?
Тут тільки старі й діти.
Ти ж із ними не будеш битися?
Виходь звідси, перший поворот праворуч.
І знайдеш те, що шукаєш.
Що ти читаєш?
Японські жінки? - Це для роботи.
Дай гляну.
Ці окуляри тобі дуже пасують. - Вони мені не подобаються.
Ні, чудово виглядаєш.
Я буду спати.
Я знаю, чому ти так кажеш. Вона носила окуляри.
- Хто? - Дівчина з "Молодіжних концертів".
- Ні, не носила. - Я думала, що носила.
Ти через неї страждав, так?
Вона мене попомучила.
Який жах!
Але одного вечора любов пройшла.
Однієї миті я був закоханий. А наступної - не міг її терпіти.
Я її переріс. - Може, вона щось таке сказала.
Саме так.
Я навіть не пам'ятаю що. Але це було полегшення.
Якщо я попрошу тебе дещо, ти зробиш?
Залежно від того, що це.
Торгуєшся? То зробиш?
Подивимося. Проси!
Одягни, будь ласка, окуляри.
- Я рано? - Аж ніяк. Заходь.
- Як ти? - Добре. А ти?
- Чим займемося? - Я думав, можемо сходити в кіно.
У мене є програмка, але ніколи було глянути.
Я думала, ми повечеряємо тут.
Було б добре.
- А в кіно можемо сходити іншим разом. - Гаразд.
Розташовуйся. Я зараз повернуся.
Моїй подрузі дуже шкода, але її мати хвора,
тому вечерятимемо удвох.
Сподіваюся, нічого серйозного.
О, вона дуже хвора.
Їй треба негайно йти.
НЕ ТУРБУВАТИ
Ти щойно повернувся?
Треба було працювати допізна.
- Знаєш, котра зараз година? - Я ще заходив перекусити!
Він прокрадається, думаючи, що я сплю.
Була третя ранку! Я вимагала пояснень.
Знаєте, що він каже? “Мені треба було поїсти!“
Кіоко любить Антуана.
Приходь, коли зможеш, але зможи швидко.
Вона каже "Добраніч" і думає про Антуана.
- Це мені дав портьє. - Для кого?
- Він не казав. - Мабуть, для тебе.
Ніхто мені не посилав би квітів сюди.
Певно, для Ніколь. - Не знаю.
О, я знаю... - Чи ти здуріла? Годі мріяти!
Це, мабуть, мені. Подивимося.
Тут написано ім'я дрібними буквами.
Це для Дуанеля!
Вітаю!
- Який поверх? - Перший.
Привіт, Крістін.
- Як справи? - Добре.
Ти не сам? - Сам.
Привіт, Крістофе. Що це?
- Можна мені погратися з Альфонсом? - Звичайно. Він там.
Бачиш, що приніс Крістоф? - Я знаю, що це.
Це я їх тобі купив. Мабуть, впустив на сходах.
До того ж, я боявся, що ти сміятимешся.
Аж ніяк. Вони чудові.
Ти не будеш переодягатися? Ми сьогодні виходимо гуляти, пам'ятаєш?
Я не забув, але я не можу.
Мені треба повертатися на роботу.
- Як це називається? - Ніс?
По телефону ти сказала "маші маші". Що це означає?
Не маші маші. Моші моші.
Це означає "алло".
Алло?
А якщо я кажу “алло, алло”, то це буде моші моші, моші моші?
Ні, тільки моші моші.
Мило, еге ж?
Якщо я вчиню з кимось самогубство,
я хотіла б, щоб це був ти.
Її звуть Кіоко, і вона тебе любить.
Іду!
Якби вона була просто жінкою, я б зрозумів твої ревнощі.
Але Кіоко - це інший світ.
Розумієш? Зовсім інший світ.
- Що це? - У мене урок.
У такий час?
Де скрипка?
Переночую в готелі. Альфонса заберу завтра.
Послухай, ти спатимеш в ліжку, я спатиму на стільці. Усе буде добре.
Я не спатиму в одній кімнаті з тобою!
Чудово! Тоді ми спатимемо в різних кімнтах!
Здоров.
Боже, як накурено!
Ти сьогодні рано зірвався.
Дай хоч Альфонса поцілую.
Ми мали поговорити.
Пам'ятаєш? - У нас повно часу, щоб говорити.
До того ж, мені не можна спізнюватися на роботу.
Твої батьки прийдуть на вечерю. Хочуть бачити Альфонса.
Будуть тут з хвилини на хвилину. - Мої батьки?
- Ти їм не відмовив? - Що я мав їм казати?
Ти божевільний! Я ще не казала мамі, що відбувається.
Подзвони і скажи, щоб не приходили.
Марно. Вони вже вийшли.
До того ж, вони зрозуміють, що відбувається, коли побачать це.
Ти огидний!
У моєї мами буде серцевий напад! Треба перетягнути це на місце.
Це єдиний вихід. Допоможи. - Візьми з того боку.
Обережно, рукопис!
Яка ж ти обережна!
Антуан не казав тобі, що ми прийдемо? Вечерю ми принесли з собою. Тримай.
Я скучила за Альфонсом.
- Що це? - Качечка для Альфонса.
Ти дивно виглядаєш. - Усе гаразд.
- Ні, у тебе справді дивний вигляд. - Усе добре.
Послухай, качечка для Альфонса, не для тебе.
Кажу це, бо щойно дочитав дивний роман,
називається Неслухняна качка.
Про суддю-буржуа,
який шаленіє від качки, яку хтось подарував його синові.
Дуже дивно.
Ну, з Антуаном такого не трапиться. Він байдужий до речей.
Йому подобаються люди, хоча жовтий колір йому небайдужий.
- Поглянь на цього малюка. - Він такий милий.
Він підріс, га?
Бачиш качечку, яку тобі приніс Люсьєн?
Хочеш до матусі?
- Дивіться. Він майже ходить. - Крістін, він ще маленький!
Йому це зовсім не подобається.
Я тобі подзвоню.
Добре. Сходимо провідаємо Колетт у лікарні.
До побачення, Люсьєн.
Будь ласка, пробачте нам. Я сьогодні дуже стомлена.
Не хвилюйся. Ми всі трохи не при собі сьогодні.
А тепер тікай. Бо застудишся.
Допоможи мені перенести матрас.
- Може, обійдемося без цього? - Ні.
Не буде кінця світу, якщо ми спатимемо в одному ліжку.
Я не така, як ти.
Я не люблю неясного й туманного.
Я люблю, щоб усе було ясно.
Послухай, Крістін...
Не підходь до мене. Між нами нічого немає.
- Тоді що я тут роблю? - Гарне питання!
Добре!
Я йду!
ВІВТОРОК
ЧЕТВЕР
СУБОТА
Я не знаю, що я робитиму.
- Ти тепер живеш сам? - Більш чи менш.
Не важко?
О, я не проти жити сам.
Мені страшно лишатися самій уночі.
Я б вийшла заміж за ліхтарний стовп, якби з ним можна було поговорити.
О, це ж ти, Сілвана.
Антуан заходив учора, тому я подумала...
- Послухай, я знаю життя. Він повернеться. - Я так не думаю.
Я погано повелася.
Коли усе почало сипатися, я замість того щоб ремонтувати,
злякалася і зробила все ще гірше.
Треба бути терплячою! Усі чоловіки - діти.
- Я думала, ти дуже любиш свою дружину. - Так, дуже.
Коли ми зустрілися, мене приголомшили її гарні манери.
Вона була така ввічлива, що я сміявся. Це так зворушливо.
А тоді почало діяти на нерви.
“Дякую, мсьє. Дякую, мадам.
Дякую, що прийшли. Дякую за чудовий обід.
Дякую, що подзвонили“.
Спочатку я називав її “Чемна Пеггі“
“Пеггі“ за стриману британську натуру.
А “чемна”, бо така вона і є.
Розумієш, про що я?
Я була незаймана, коли ми зустрілися, і соромилася.
Мої батьки не забороняли мені зустрічатися з хлопцями,
а я боялася, до того ж у мене свої принципи.
Незаймана у 20 років - можеш таке уявити? Ходячий архаїзм! Справжня ідіотка!
У мене теж були божевільні уявлення про життя.
Та все ж, воно веселе.
Ні, тепер, коли я знаю життя, воно огидне.
Бачила б ти, як вона курить.
Вона не вміє.
Тримає сигарету неграбно між пальчиків,
як дівчинка, яка прикидається жінкою.
Він справді кумедний.
І незважаючи на те, що він зробив, мені ніколи з ним не нудно.
Ти колись помічала, як він сьорбає носом?
Коли ми тільки одружилися, це мене страшенно бісило.
Мені так і хотілося сказати: “Чи ти помреш, якщо скористаєшся носовичком?“
А тепер, коли він не шморгає носом, я думаю, що він хворий.
Бачиш?
То, певно, мій чоловік.
До побачення. - До побачення, Сілвана.
Як Альфонс?
Просто чудово. Він посміхається і цілує.
- Ти теж помітив? - Так.
Учора у нього почав різатися нижній зуб.
У нього є зубик!
Я спакувала твої літні речі.
Я заберу їх іншим разом.
Можеш застебнути? Я дуже спізнююся.
Він грається програмкою. Нехай?
Ні, бо порве. Я недавно ходила на балет.
- Що це тут написано? - Автограф Нурієва.
Ми ходили за лаштунки після постановки.
Якщо чесно, я думаю, це дуже провінційно,
турбувати хлопця за лаштунками, після того як він кілька годин танцював.
Не починай, добре?
Я прийшла наглянути за Альфонсом.
Я не рано? Можу повернутися пізніше.
- Аж ніяк. - Добрий вечір, мадам Мартін.
Заходьте. Привітайтеся з Альфонсом.
Що тут робить мадам Мартін?
- Так. Що вона тут робить? - Вона прийшла наглянути за Альфонсом.
Мені потрібно таксі на рю Декас, 17..
Шість хвилин? Дякую.
- Ти ідеш? - Так.
Побудь із Альфонсом, якщо хочеш. Мадам Мартін приготує вечерю.
Ні, я проведу тебе.
До побачення, малий. Будь чемним.
- Ви знаєте, як вмикати телевізор? - Так.
- Добре подбайте про Альфонса. - Звичайно.
- Забери цю картину. - Ні, я її тобі подарував. Вона твоя.
- Будь ласка, забери. - Вона твоя. Тримай у себе.
Добре.
Пам'ятаєш, коли ми гуляли вечорами, я думала:
“Треба взяти і свої ключі, бо раптом ми посваримося?“
Я радий, що ти в доброму гуморі.
Здивований? Приходячи сюди, ти, мабуть, думаєш:
“Вона знову на мене кричатиме!“ Визнай це!
Я нічого такого не визнаватиму.
- Не цілуй мене. - Я просто подумав...
- Пусти. - Я намагався тобі допомогти.
Мені не треба допомоги.
Ти буваєш такою противною!
А ти таким нечутливим! Завжди так, як ти хочеш!
Цілуєш, коли хочеш, кидаєш мене саму, коли хочеш.
Я не буду тобі потурати чи служити. Годі вже.
Добре!
Вибач. Прости мені.
Я розумію... - Ні, я теж знаю цей трюк.
“Я розумію. Я пропащий. Ти надто хороша для мене“.
- Я ніколи такого не казав. - Ти так робив сотні разів.
Можеш написати про це в своїй книжці.
До речі, я майже завершив.
Я тільки про це й думаю. Якщо я збентежений, то через це.
Я впевнений, усе налагодиться, коли я закінчу.
Не турбуйся надсилати мені примірник. Я не читатиму.
Я не люблю, коли пишуть про дитинство,
поливаючи батьків брудом.
Я знаю небагато, але одне я знаю напевно:
якщо ти використовуєш мистецтво, щоб звести рахунки, це вже не мистецтво.
Я недавно думав те саме.
Роби, що хочеш, але дай мені спокій.
Я не горда і ніколи не була такою,
тому можу тобі сказати: я досі тебе кохаю.
Але краще мені тебе не бачити.
Дзвонитимеш мені, коли захочеш побачити Альфонса, щоб я могла піти з дому.
Ходімо. Таксі під'їжджає.
- Де ж воно в біса? - Сказали: 6 хвилин.
Так чи інакше, сподіваюся, ти щасливий.
Я вже так не думаю.
Нічого не клеїться. Ми майже не розмовляємо.
- То просто посміхайся, любовно так. - Саме це ми й робимо!
У мене щелепу зводить від цих посмішок.
Ресторани - це найгірше, чекати між стравами.
Вона посміхається і чекає, що я її розважатиму.
Я не можу їсти. Це жахливо!
Я сказав, що поїду на кілька днів, пошукаю спокою і тиші.
Мені тебе шкода!
Я їду. А ти куди?
Не знаю.
- Тебе підвезти? - Ні, не варто.
Хвилиночку.
Може, мені скасувати свої плани і побути з тобою?
Сходимо в кіно?
Ні, я хочу побути сам, трохи поблукаю.
Ти мила.
Поцілуй мене.
Моя сестричка, дочка, мама.
Хотіла б я бути ще й твоєю дружиною.
Чекайте тут.
Ні, чекайте тут. Я зараз повернуся.
Що ви робите? Вам ніхто не подобається?
Я не знав, що це так робиться. Мені трохи незручно.
Все просто. Дивіться і вибирайте.
Ну ж бо.
Ідіть за мною.
Зараз тут небагато роботи.
Раніше клієнти бували до 23-го.
А тепер в усіх гроші закінчуються ще до 15-го.
Отака влада!
Коли я дивилася на них по телевізору, то знала, що вони нас ви*буть.
Цікавишся політикою? - Трохи.
Я з тобою згоден. Вони усі падлюки.
Так, але деякі більші падлюки, ніж інші.
Якщо ти не цікавишся політикою, то в кінці вона тебе притисне.
Особливо в кінці місяця.
Кінець місяця, кінець дороги,
кінець фільму. Ненавиджу речі, які закінчуються.
- Що ти сказав? - Нічого.
Я сказав, що ти дуже гарна, Марі.
Гей, Антуане! Добрий вечір.
Ти ходиш, як сновида. Дуже радий тебе бачити.
Треба будинок радості, щоб доповнити радісний дім!
Привіт. Я не винен тобі 100 франків?
Ні, не мені!
- Це я, Антуан. - Де ти?
- В ресторані. - І?
І нічого.
Нічого особливого. Просто хотів з тобою поговорити.
Щось не так?
Ні, просто... Я не сам.
Мадмуазель Батерфляй?
Так.
У мене немає сил. Вона весь час мовчить.
Тільки посміхається весь час.
Чекає, що я її веселитиму, розказуватиму їй щось.
Ситий по горло. З мене досить.
Антуане, не треба злитися.
О, добре. Так приємно з тобою поговорити.
Бувай.
Ти поговорив?
Треба було починати без мене.
- Наступну страву, будь ласка. - Бажаєте сиру?
О, вибачте. Кіоко? - Так.
Сир для мадмуазель.
Вибач. Мені треба іще подзвонити.
- Крістін, це знову я. - Досі в ресторані?
Це так довго тягнеться, як я і очікував.
- Сподіваюся, хоч їжа добра. - Здогадайся! Ромштекс!
Ми і словом не перекинулися. Таке відчуття, що ми сидимо там весь день.
Ну, потерпи.
Не можу! Нудьга зелена. Хочу скоріше звідси вибратися!
Тепер вона ще й сир замовила!
Треба йти.
Але якщо вона замовить десерт, я покінчу з собою!
Впевнений, що не хочеш сиру?
Він дуже смачний.
Вибач. Мені треба зробити ще один дзвінок.
- Це наша кава? - Ні, мсьє. Вашу я принесу після десерту.
- Принесіть чек разом із кавою. - Добре, мсьє.
З кавою.
Крістін, це знову я.
Це нестерпно!
Вона щойно замовила суфле. Це ще 20 хвилин!
Ти слухаєш? - Так.
- Чому ти нічого не кажеш? - Я слухаю тебе.
- Знаєш, Крістін... - Так?
Я більше не можу говорити звідси.
Я хотів би тебе поцілувати. - Я теж.
- Ніжно. - Я теж.
- Правда? - Правда.
Бувай.
ЩОБ ТИ ЗДОХ
ЕПІЛОГ: ЧЕРЕЗ РІК
Ходімо.
Зайди в квартиру.
Іду.
Дякую.
Велике спасибі.
Бачиш, любий? Тепер вони по-справжньому закохані.
КІНЕЦЬ
переклад: Орися